Hei, Lorenzo. Kom inn.
- Hvordan går det? - Ikke noe særlig.
- Hvorfor ikke? - Jeg vet ikke hvilke bøker jeg skal ta.
Ta de viktigste. Resten kan du kjøpe på nettet.
Nei. Jeg liker ikke å kjøpe bøker som jeg allerede har.
Det får meg til å føle meg gammel.
Du ser ut som en liten jente nå.
- Bortsett fra bøkene, er det mye igjen? - Jeg skal kjøpe et par ting.
Vi flytter til Portugal, ikke ørkenen. Du kan komme til Madrid når du vil.
Jeg vil helst ikke tilbake om jeg kan unngå det.
- Kom hit. Takk. - For hva?
- For at jeg slipper å bli gammel alene. - Det er du som ikke forlater meg.
Julieta?
- Bea! - Jeg kan ikke tro det, Julieta!
- Madre mía! - For en overraskelse!
Jeg traff datteren din ved Lake Como i forrige uke.
- Traff du Antía? - Ja, tenk deg!
Først kjente hun meg ikke igjen, men jeg var sikker.
Men du ser helt lik ut ennå.
- Eller enda bedre. - Hva sa hun?
Hun var der for å kjøpe noe til barna. Tenk at hun har en jente og to gutter!
Ja. Jeg fatter ikke hvordan hun klarer det.
- Har du barn? - Nei, ingen mann heller.
Synd at jeg har det så travelt, det var fint å se at du har det fint.
- Hvor bor du? - I Milano og New York.
Jeg er journalist hos Vogue. Jeg reiser mye. Vi fotograferte ved Lake Como.
Så fint! Hils moren din.
- Hun døde for tre år siden. - Jeg beklager.
Broren min bor her. Vi skal spise lunsj med ham og barna. Vi er alt sene.
- Hva mer sa Antía til deg? - Ikke stort.
Hun sa at du bor i Madrid fremdeles. Tenk at vi traff hverandre!
Ja, jeg bor her, og her blir jeg. Så hun bra ut?
Ja. Hun hadde ingen sminke og var mager, men vakker.
Det var moro å se at du har det så bra.
Vi ses!
- Hva skjer? - Unnskyld.
Hun er moren til en barndomsvenn.
- Ja? - Det er jeg, åpne.
Hei.
- Er alt vel? - Jeg koker vann.
- Jeg ringte, men du svarte ikke. - Jeg trengte å være alene.
Har du pakket ferdig veskene og eskene?
Jeg har pakket opp alt. Jeg blir i Madrid, Lorenzo.
Tuller du?
- Hva holder du på med? - Jeg kan ikke komme.
Hvorfor ikke? Hva har skjedd?
Du fortjener ikke det her, men ikke still noen spørsmål.
Jeg drar ikke til Portugal.
- Jeg blir i Madrid. - Hva har skjedd, Julieta?
- Jeg har tenkt og... - Du har tenkte? Nå?
Vi har planlagt det i et år! Du ville ikke engang dra tilbake hit.
- Hva har skjedd nå plutselig? - Vær så snill, ikke insister.
Kan jeg få et glass vann?
Jeg kjenner deg ikke. Du oppfører deg som en gal.
Jeg vet det.
Jeg kan ikke tro at vi snakker om det her.
Jeg forsto at jeg lurer meg selv. Jeg vil ikke forlate Madrid.
Og jeg vil helst være alene.
Jeg har alltid visst at det er noe viktig i livet ditt...
...som du aldri har fortalt meg.
Du ville aldri snakke om det, og jeg respekterte det.
Jeg håper at du fremdeles respekterer det.
- Hei, Inocencio! - Fru Julieta! Det er lenge siden sist.
Ja, flere år. Har det kommet noe post til meg?
På alle disse årene? Nei.
Jeg har flyttet tilbake til Madrid og vil leie den gamle leiligheten.
- Er den ledig? - Nei.
- Jeg trodde du flyttet utenlands. - Ja.
Jeg kom tilbake. Jeg savner denne gaten.
- Er det noen ledig? - Det er en i andre etasje.
Så fint! Kan jeg få se den?
- Den er verken møblert eller malt. - Det går bra.
Jeg skal hente nøkkelen.
Det er litt rotete.
Jeg tar den, Inocencio.
Men den er ikke flytteklar. Gi meg nummeret ditt, så ringer jeg deg.
Det holder at toalettet og kjøkkenet virker.
- De er nettopp pusset opp. - Utmerket.
Antía.
To gutter, ei jente.
Hun dro til Lake Como for å handle.
Bor kanskje i en by i Sveits, der det er dyrt,
og handlet i Italia. Det er billigere der.
Hun bruker ikke sminke.
Hun er mager.
Hun tror at jeg bor i Madrid fremdeles.
Kjære Antía,
Jeg skal fortelle alt som jeg ikke kunne fortelle tidligere
fordi du bare var et barn,
og fordi det var for vondt for meg.
Eller fordi jeg skammet meg.
Nå er du ikke et barn lenger.
Beatriz sa at du har egne barn nå.
Hele tre stykker!
Du er en voksen kvinne. Og mor.
Hvor skal jeg begynne?
Jeg begynner med faren din.
Jeg fortalte at jeg møtte ham på et tog.
Men jeg sa ikke alt.
Jeg var 25 år.
Det var en urolig kveld. Det var sterk vind.
Er det ledig her?
Ja.
Det var litt av en gren.
- Ble du skremt? - Ja.
Reiser du alene?
Ja.
Jeg så deg alene og tenkte at vi kunne holde hverandre med selskap.
Du vil ikke snakke.
Så synd.
Unnskyld, jeg må gå.
Jeg håper den ikke kommer for nær.
Den er ikke redd for toget.
Den søker en hunn. Den kan kjenne lukten av henne.
Vil du ha noe å drikke?
Xoan sa at han heter Xoan, og jeg sa at jeg heter Julieta.
Han sa at han var gift.
Kona, Ana, hadde ligget i koma i fem år.
Jeg sa at jeg underviste i klassisk filologi,
og at jeg skulle vikariere på et gymnas.
Xoan sa at han var fisker. Han hadde tre små båter.
Han skulle kjøpe en motor til en av båtene i Madrid.
Han sa at han alltid hadde bodd ved havet
i huset som bestefaren hans hadde kjøpt da han kom fra Cuba.
10 minutters stopp!
Vil du strekke på beina?
Jeg har ingen jakke. Takk likevel.
Vi ses snart.
- Gode gud, hva skjer? - Toget stoppet.
- Uten grunn? - Gå tilbake. Det er ingen fare.
En veske falt på meg. Jeg trodde jeg skulle dø.
Kjørte vi på noe? En hjort løp ved siden av toget.
- For noe tøv! - Jeg så den også.
Vi kjørte ikke på noe. Vennligst gå tilbake og ikke blokker midtgangen.
Toget fortsetter straks.
- Jeg så hjorten! - Jeg også, men jeg maser ikke.
- Så dere en mann sitte her? - Han hadde briller og ullgenser?
Jeg så ham i gangen. Han er her et sted...
Han gikk ut. Jeg så ham gå i snøen.
Og uten jakke. Han var sikkert full.
Vi har sikkert stoppet fordi han vandrer rundt.
Bær, du.
Gå inn igjen, før du får lungebetennelse!
- Hva er det på båren? - Hva?
- Er det hjorten? - Nei. Hvorfor sier du det?
- Er det et menneske? - Gå inn!
Er det ham? Var det derfor vi stoppet?
Mannen i svart ullgenser... Han hadde briller.
Vi går inn i vogna.
Han satt der du sitter nå.
Han ville snakke, men...
Jeg likte ikke måten han så på meg på.
Derfor stakk jeg. Jeg forsto ikke hvor deprimert han var.
- Enhver jente ville gjort det. - Jeg burde ha forstått!
Ikke plag deg selv. Det var uunngåelig.
- Hvorfor hadde han en tom veske? - Jeg vet ikke.
Han ville vel ikke vekke oppmerksomhet.
Han hadde planlagt alt før han gikk på toget.
Ingen tar livet av seg fordi en søt jente ikke vil snakke.
Jeg får ikke sove.
Ikke jeg heller.
Thalassa, hals og pontos.
Alle tre er greske ord for hav.
Pontos er både hav og åpent hav.
Det refererer til havet som en vei. Veien til eventyr.
Derfor er Odyssevs havets helt.
Da han kom til øya Kalypso,
utmattet etter et skipbrudd, kom den vakre nymfen Kalypso...
Marcos, hvem syns du er vakrest i verden?
- Du. - Det går ikke. Jeg er lærer.
Og sex med studenter er forbudt.
- Si noen annen. - Kim Basinger.
Hun er mye vakrere enn jeg, din smisker.
- Ángela Molina. - Hun er også vakker.
Kalypso var like vakker som Basinger og Molina til sammen.
Hun tilbød Odyssevs alt man kan tenke seg.
Diego, hva kan hun ha tilbudt ham?
- Kroppen sin. - Så klart, det var det første.
Hva mer? Hva har vi alle drømt om?
- Evig ungdom. - Nettopp.
Hun lovte ham også udødelighet.
Likevel avviste Odyssevs tilbudet
og satte kurs mot havets farer.
Hvilken av definisjonene beskriver best det havet som Odyssevs begjærte?
- Thalassa? - Nei.
- Pontos! - Helt riktig.
Havet, det åpne havet, veien mot ukjente eventyr.
Kom inn.
- Hei. - Hei, Julieta. Sett deg.
Takk.
Fru Martínez kommer tilbake neste uke.
Vikariatet ditt tar altså slutt.
Vi er veldig fornøyd med arbeidet ditt.
Klassisk litteratur har aldri vært så populært her.
Takk. Jeg har kost meg dette halvåret.
- Det er hyggelig å høre. - Så...
Vent litt.
Du har fått et brev.
- Er det ikke til deg? - Jo, det er det.
Kjære Julieta. Jeg vet ikke om du fremdeles jobber på skolen.
Jeg håper det, for jeg har ingen annen adresse.
Jeg tenker ofte på deg. Jeg tenker ofte på den natten på toget.
Ana har blitt dårligere.
Jeg var bare borte i to dager, men tilstanden var blitt verre.
Man merker ikke forverringen når man ser henne hver dag.
I dag fisket jeg ikke. Det er sterk vind, havet blåser opp til storm.
Jeg skulle ønske at jeg så deg i regnet.
På søken etter ly.
Og det skulle du finne hos meg.
Hei sann!
Canelo, oppfør deg nå!
- Hei. - Du er nok for sen.
Begravelsen var i går. Kom inn og få en kopp kaffe i alle fall.
Jeg tar meg av huset. Kom, Canelo!
Sett den der. Vi går til kjøkkenet.
- Når traff du Ana? - Ana?
- Jeg kjente henne ikke. - Det ante meg.
Hun forlot ikke huset på seks år.
Å, havet!
Et slående syn, ikke sant? Sett deg.
Så du kom for å treffe Xoan?
- Vil du ha en kjeks? - Nei.
Han kommer neppe i kveld. Han er hos Ava.
Kjenner du Ava?
Hun er skulptør og arbeider med keramikk.
Hun og Ana var gode venner,
mens Ana ennå kunne snakke.
Stakkaren ble en grønnsak, og en mann trenger en kvinne.
Det er ikke min sak å dømme Xoan.
Vil du ha mer kaffe?
- Nei, takk. - Gi meg koppen.
Hva vil du gjøre?
Du rekker bussen kl. 20. Den stopper på torget.
Vi går.
Du kan komme til oss, mannen min følger deg. Det er ikke ubeleilig.
Jeg er utslitt. Jeg venter gjerne her, hvis det er ok.
- Hvor? - I dette rommet.
- Alene? - Ja...
Jeg ville vente med deg om jeg kunne.
Jeg har forsømt mannen min i flere dager.
Canelo kan holde deg med selskap.
Takk.
Ikke sovn så du mister bussen.
- Jeg ringer for sikkerhets skyld. - Det trengs ikke.
Jeg ringer.
Canelo, kom hit.
Hei, hvordan går det?
Kom. Kom hit.
Sov bare.
Jeg fikk brevet ditt og kom.
Jeg visste ikke at kona di...
Ikke tenk på det nå.
God morgen.
- Kjempegod kjeks. - Det er en lokal spesialitet.
Jeg lagde frokost.
- Jeg var så sulten. - Er det noe igjen til meg?
Vi finner på noe...
Jeg tolket brevet ditt som en invitasjon.
Det var meningen.
Jeg trodde aldri at kona di hadde dødd. Så leit.
Det er bedre slik. Det var ikke noe liv.
Marian sa at du ventet på bussen her
og at du kanskje ikke ville dra.
Hun sa at du var hos en kvinne. Ava, tror jeg.
Hun er en god venn. Du vil bli kjent med henne.
- Hun er kunstner, som du. - Jeg er ikke kunstner.
Jeg underviser i klassisk filologi. Eller underviste.
Du vil like henne.
Jeg drar i dag.
- Jeg vet ikke engang hva jeg gjør her. - Fisker. Det blir en vakker dag.
Vi drar snart og fisker.
Marian, Julieta. Dere har allerede truffet hverandre.
Gi meg den. Jeg tar oppvasken.
Blir du hele dagen?
- Ja. - Vi skal dra og fiske.
Jeg hadde ingen jobb, men jeg hadde det ikke travelt.
Jeg skulle bare bli et par dager.
Jeg hadde noe å fortelle Xoan, men utsatte det hele tiden.
Det var et nytt liv.
Det var annerledes for en kvinne som kom fra solen,
men jeg følte meg som hjemme.
Nettene fløy forbi i Xoans armer.
Jeg følte meg fanget, og samtidig fri.
- Får jeg ta på den? - Du får løfte den om du vil.
- Så tung den er. - Fire kilo, så vær forsiktig.
- Jeg trodde det var leire. - Det er bronse, men overflata er leire.
Fargen er den samme som steinene ved fyret.
Så mye kraft!
Jeg prøver å gjøre dem kompakte, så ikke vinden skal velte dem.
Statuene er som folket her. Man blir herdet her.
Jeg besøkte Ava ofte.
Jeg så gjerne på mens hun jobbet og røkte sigaretter.
Hun hørte gjerne på mytologiske historier,
akkurat som du da du var liten.
Gudene skapte mennesker og andre skapninger med leire og ild.
De ga dem egenskaper for å overleve.
Enkelte fikk pels, andre fikk vinger for å kunne fly.
Da mennesket sto for tur,
hadde ikke gudene noe igjen å gi.
Så mennesket ble født naken
og forsvarsløs midt i naturen.
Jeg er gravid, Ava.
Hvem er faren?
Xoan.
Jeg var gravid, da jeg kom fra Madrid.
Vet han det?
Nei. Jeg vil ikke presse ham.
Du må fortelle det. Xoan elsker barn.
Vi reiste tidlig til besteforeldrene dine.
Jeg presenterte deg og Xoan for dem.
To år senere besøkte vi dem igjen.
Morfaren din hadde førtidspensjonert seg.
Han forlot lærerjobben sin og begynte med jordbruk.
Han hadde solgt barndomshjemmet mitt og kjøpt en gård på landet.
Der kommer de!
- Trenger du noe mer? - Nei, takk!
Ta vare på deg selv. Vær så god.
- Hei. - Hei, vennen.
Hvem har vi her?
Gi bestefar et kyss.
- Hvordan var reisen? - Fryktelig lang.
La meg presentere dere. Sanáa. Og Julieta.
Og denne søte jenta er Antía. Har du noen veske?
Ja, en brun. Navnet mitt står på den.
- Kan du hente den? - Ja.
Og barnevognen.
- Hvordan har mor det? - Bra, vi klarer oss.
- Du ser henne snart. - Hvem er hun?
- Sanáa, jenta jeg fortalte om. - Hun som hjelper dere?
Hun hjelper moren din, og meg på åkeren.
Vi hadde flaks som fant henne. Hun forandret livet vårt. Vi går til bilen.
- Savner du ikke skolen? - Det rekker jeg ikke.
Moren din og gården tar opp all tiden min.
Det er vanskelig å tro at du er pensjonert.
- Og at du gjorde det tidlig. - Det er bedre slik for alle.
Moren din og jeg drømte alltid om å bo på landet.
- Snakker du spanske, Sanáa? - Litt.
- Litt... - Litt.
Hun snakker bra spanske. Hun er bare sjenert.
Vi møtte hverandre for åtte år siden på musikkfestivalen i Fez.
Moren din ble venn med henne, og vi holdt kontakten.
Vi hadde flaks da hun flyttet hit.
For et herlig sted.
Den eneste luksusen her er miljøet, men livskvaliteten vår er bedre.
- Hvilket er mors rom? - Rommet med vindu mot vinrankene.
Liker du huset? Jaså, det gjør du?
- Jeg viser deg rundt i huset senere. - Jeg vil se mor først.
Vi får håpe at hun er våken.
Sara, Julieta er her.
- Julieta. - Ja, datteren vår.
Datteren vår.
Hei, mor.
Vi er her.
Er du slett ikke glad?
Dette er Antía.
Du kjenner henne ikke igjen, hun har blitt så stor.
Jeg har gjort i stand rommet rett imot. Så får dere være nær hverandre.
Jeg sover heller her.
Med mor.
Antía kan sove i den lille senga.
Sanáa kan skifte sengetøyet. Hun pleier å sove der.
Julieta!
Mor...
Hva gjør du her?
Jeg kom for å treffe deg. Jeg har jenta med meg.
- Hvilken jente? - Antía, datteren min.
Se på henne.
Så søt hun er!
Hun har allerede fylt to år.
To år...
Antía, kom og smak på jordbærene.
Ikke nå, far. Jeg skiftet nettopp kjolen hennes.
- Har du ingenting å si til mor? - Du ser vakker ut, Sara.
- Krukkene er ferdig. - Bra.
- Far, kan vi snakke litt? - Så klart.
- Sanáa, se etter Sara og jenta. - Ok.
- Ikke vekk jenta. - Ok.
Hvem ser etter mor når du er på markedet?
En av oss blir alltid hos henne.
Da du hentet meg, var hun alene. Innelåst.
Jeg låser døra for hennes egen skyld.
Dette er ikke et verdig liv.
Det er så bra det kan være. Vet du hva et sykehjem koster?
- Jeg trodde du ansatte en sykepleier. - Sanáa tar seg av henne.
Sanáa tar seg av gården og deg.
Hold opp, Julieta.
Mor trenger mer enn hjelp med å vaske seg.
Det er lett for deg å si. Du bor langt unna.
Jeg har ikke villet plage deg, men vi har ikke hatt det lett.
Alt er bedre nå enn noensinne.
Jenta mi, prøv å forstå meg.
Jentene fra sør er tilbake!
Men, Antía, som du har vokst!
Hei, elskede.
Jeg trodde ikke dere kom tilbake.
Reisen tok en evighet.
- Husker du faren din? - Jeg er helt utslitt.
- Hvordan har moren din det? - Ikke bra. Jeg forteller snart.
Vi går, søta!
Far har et forhold til sykepleieren.
Vet moren din om det?
Stakkars mor svinner bort,
innelåst på rommet sitt.
Hva er det der?
En tatovering.
AJ?
- Antía og Julieta, eller? - Ja.
Forsiktig, den er helt ny.
Jeg lurer på om du bor på landet, eller ved kysten.
Og om du fremdeles liker å fiske.
Som niåring fisket du med faren din.
Du ville bli fisker som han.
Du kan ikke dra som Itt fra familien Addams!
Jeg vil dra på leiren sånn.
De andre må se at du har en panna,
øyne, nese, munn og ører.
Hold opp, mor!
Alvorlig talt. Du får dra på ferie, det blir gøy!
- Jeg vil ikke dra. Jeg vil bli her. - Man kan ikke alltid gjøre som man vil.
- Hva er det med jenta mi? - Far, jeg vil ikke dra.
Nå som jeg har fri, kan jeg fiske med deg hver dag.
Du sa jo at du trenger noen som hjelper deg.
Vår lille fiskerjente...
Jeg lover å verve deg når du kommer tilbake.
- Jeg skal minne deg på det! - Av sted med deg!
Ha det moro på leiren!
Drar du allerede, Antía?
Du hilser vel på når du kommer tilbake?
- Er du ikke her da lenger? - Nei, elskling.
- Men lov at du hilser på. - Vi går.
- Det lover jeg. - Pass på deg selv.
- Kom, vi går. - Av sted med deg.
Hvorfor slutter Marian?
Mannen hennes er syk. Hun må ta seg av ham.
- Du sparket henne vel ikke? - Ikke snakk tøv! Så klart ikke.
Kanskje hun blir hvis du ber henne.
Antía, folk har rett til å gå av med pensjon.
- Hei, María. - Hei, Julieta.
- Skal du legge fra deg ryggsekken? - Jeg tar den med.
- Unnskyld, mor. - Alt i orden.
- Antía. - Antía Feijóo.
- Jeg elsker deg. - Og jeg deg.
For en fart.
- Skal jeg lage mat før jeg drar? - Det trengs ikke. Inés kommer snart.
- Ring meg hvis du ikke finner noe. - Takk.
Ok, jeg drar nå.
Er det Xoans jakke?
Han ga meg den for lenge siden.
Jeg tar ingenting som ikke er mitt.
- Vil du faktisk begynne å undervise? - Ja.
- Jeg tror det er en feil. - Jeg vil ikke bare være husmor.
Jeg liker yrket mitt og vil begynne å jobbe igjen.
En kvinnes yrke er familien hennes.
Vil du beholde familien din, er det best at du blir hjemme.
- Det er min sak! - Drar du, går det som det pleier.
Hvordan?
Hvordan pleier det å gå?
- Har Marian alt reist? - Ja.
Den nye hjelpen kommer snart.
- Jeg håper hun er mer fintfølende. - Hvordan det?
Da jeg kom hit for 13 år siden, oppfordret Marian meg til å dra,
siden du tilbrakte natten med Ava.
Nå insinuerte hun noe lignende igjen.
Da jeg var hos foreldrene mine for ti år siden,
tilbrakte du nettene hos Ava igjen.
Hei, jeg er Inés.
Kan du begynne først i morgen? Marian har gjort alt klart.
- Ok, jeg kommer i morgen. - Bra, takk. Vi ses.
Jeg har kjent Ava siden jeg var femten.
Vi har aldri vært sammen, vi har bare knullet nå og da.
Jeg ville fortelle det, men visste ikke hvordan.
Å snakke er ikke min ting, det vet du.
Antía og du betyr alt for meg. Det vet du vel?
Skal du ikke si noe?
Nei.
Hva vil du gjøre?
Gå meg en tur
og forberede timene.
Jeg drar og fisker.
Kystradioen advarer mot sterk vind ved elvedeltaet i Ferrol.
Sjøgangen er kraftig, og bølgene er opp til åtte meter høye.
Man bør unngå å ferdes på havet.
Båter oppfordres til å dra tilbake til havna.
Japan sendte en sonde til Mars i går.
Den veier 535 kg og heter Nozomi, "håp" på japansk.
Den lander på Mars om 15 måneder og sender informasjon om to år.
Ja?
Ava, unnskyld at jeg ringer.
Jeg vil vite om Xoan er der.
Xoan? Nei...
Vet du hvor han kan være?
- Har han ikke kommet hjem? - Nei.
- Han er vel og fisker. - Jeg håper ikke det.
Stormen river der ute.
Vent, det er noe på nyhetene...
En båt har forlist i elvedeltaet.
Båtføreren er forsvunnet og muligens forulykket i stormen.
En fritidsbåt med tre personer er i samme situasjon.
Over seks meter høye bølger forhindrer redningsaksjonen...
Jeg er dommer Vicente Louro. Vi trenger en identifikasjon.
Beklager at jeg må be om dette.
På grunn av uværet er ikke kroppen intakt.
Jeg tar den.
Ja?
- Det er Antía. - Antía?
Hun ringer fra leiren. Du må snakke med henne.
Det er jeg. Hva er det med mobilen din? Jeg har forsøkt å ringe tusen ganger.
Jaså... Kanskje jeg ikke hørte den.
- Hvordan går det, elskede? - Kjempebra.
I morgen henter jeg og Ava deg. Vi kommer tidlig.
Det trengs ikke. Jeg er med venninnen min, Bea.
Vi møtte hverandre her og ble bestevenner.
Får jeg bli en uke hos dem i Madrid?
- Det går vel bra? - Men vi kjenner dem ikke.
Hun er venninnen min, mor.
Du får snakke med Beas mor, hun forklarer.
Hei, det er Claudia, Beatriz mor.
- Hvordan har datteren min det? - Kjempebra.
Jeg kjenner henne ikke, men jeg tror at leiren har gjort henne godt.
Passer det at hun blir en uke hos oss?
Jentene er veldig ivrige.
- Slutter ikke leiren først i morgen? - Jo, men jeg kom tidligere.
Og jeg vil gjerne ta dem med hjem i dag.
- Hva sier du? - Tja...
Hvis hun er så ivrig, så.
Hei, Julieta. Jeg er Claudia. Kom inn.
Jeg er veldig lei for det.
Hvordan gikk reisen? Kom inn.
Jentene leker der borte. Jeg har ikke sagt noe.
Synes Antía at jeg kommer for tidlig?
Hun er sint fordi hun ikke vil dra,
og fordi Xoan ikke har svart, så klart.
- Hvor kan jeg snakke med henne? - Det er mer bekvemt for dere der.
Vil du ha noe å drikke eller spise?
- Jeg vet ikke. - Nå vel, gå inn.
Jeg henter henne.
Hei, mor!
- Hei, elskling. - Hvordan går det?
Sett deg.
Jeg ba jo om å få bli litt lenger.
Ikke se sånn ut, vi har jo fri!
Hvordan har far det? Han er utrolig, han svarer aldri.
- Jeg må fortelle deg noe. - Fortell.
Lite etter at du reiste, brøt det ut en storm.
Fars båt og to til forsvant.
- Ingen ble reddet. - Og far?
- Han ble heller ikke reddet. - Er far død?
Ja.
Antía.
Hvorfor dro han ut i stormen?
Stormen brøt ut på ettermiddagen,
og far dro om morgenen.
Dette er en dårlig anledning, men jeg og mannen min drar til Patagonia,
og Bea vil ikke bli med. Hun vil bli her med Antía.
- De kan ikke være her alene. - Nei.
Kanskje du vil bli her med dem?
- Sønnen vår blir med oss. - Her?
Jentene og du. Du får hvile ut etter alt som har hendt.
Og Antía er mer distrahert i Madrid.
- Det... - Rosa tar seg av alt.
Du kan gå turer, gå på kino og hvile.
- Jeg har ingen klær med meg. - Bruk mine.
Du finner alt i skapet. Jakker og gensere som passer deg bedre enn meg.
Prøv hva du vil.
- En, to... - Kom igjen!
Ting skjedde uten at jeg tok del.
En fase varslet om neste.
God dag.
- Vi skal se på leiligheten. - Et øyeblikk.
Kom.
Kjøkkenet.
- Tapetet er dystert. - Nei, det er kult.
Vi kan alltids male det.
- Vi tar den. - Vi blir naboer!
Du fant en leilighet nær Bea.
Du overtalte meg til å leie den.
Jeg var fullstendig utslitt.
Men du var sterk som en okse. Du hadde plutselig blitt voksen.
Du reiste til Redes med Ava for å tømme og selge huset.
Bea tok seg av meg i Madrid.
Uten dere hadde jeg ikke overlevd.
Da du kom tilbake, snakket vi knapt om reisen.
Du ville ikke gjøre meg mer deprimert. Og jeg hadde ikke kraft til å spørre.
Reis deg opp, mor. Reis deg.
- Bea, hjelp meg. - Ok.
Pass på så du ikke sklir. Vi legger et håndkle rundt henne.
Ta det store håndkleet.
- Det her? - Ja, akkurat.
Legg det rundt ryggen.
Bra, og den andre. Forsiktig.
Tørk ryggen, så hun ikke blir kald. Jeg vil ikke at hun skal bli forkjølt.
Jeg skal tørke håret også.
Hei, mor. Hei.
Skynd deg om du vil vi skal spise sammen. Jeg skal gjøre lekser hos Bea.
- Ser det bra ut? - Ja.
I morgen tror jeg at jeg maler stua.
Nei, jeg har vendt meg til tapetet, og Bea synes at det er fint.
Bea har et fint, vaniljefarget hjem, hun trenger ikke å bo her.
- Vil du ha et smørbrød? - Ok, men skynd deg.
Jeg kom langsomt ut av depresjonen. Jeg fikk en jobb jeg kunne gjøre hjemme:
Korrekturlesning.
Resten av tiden tilegnet jeg deg. Jeg trengte ikke noe mer.
Fire år senere dro Bea til USA,
og du valgte et spirituelt fristed i Pyrenéene.
Det skulle vare i tre måneder,
så skulle du begynne på universitetet her.
Det var grusomt å skilles, men du hadde nesten ikke vært ute de siste årene.
Du hadde bare studert og passet på meg.
Det hadde vært urettferdig å si nei, og dessuten var du allerede myndig.
Ja? Det er jeg.
Jeg kommer straks ned.
Drosjen venter alt.
- Tar du fiskegarnet med deg? - Ja.
La være, mor. Jeg tar dem.
Nå vel, pass på deg selv. Og kos deg!
Pass på deg selv. Ikke bekymre deg om jeg ikke tar kontakt.
Kan man ikke ringe derfra?
Mor, i en retreat trekker man seg tilbake.
- Hva om jeg blir syk? - Ingen utpressing, takk!
Selvfølgelig ikke, elskede. Jeg skal jobbe og ordne i dagbøkene mine.
Kanskje jeg lager en bok av dem.
- Jeg vil ha det travelt. - Det er bra.
- La meg følge deg til stasjonen. - Du hater jo avskjeder.
Da, så... Ha det.
Hei! Jeg er mor til Antía Feijóo.
- Jeg skal hente henne i dag. - Følg meg.
- Julieta Arcos? - Ja. Jeg er mor til Antía.
- Juana. - For et vakkert sted!
Jeg ba Liliana komme ut med te.
- Vet Antía at jeg er her? - Ja.
Jeg er ivrig etter å treffe henne.
- Tre måneder føles som en evighet. - Det er klart.
Dere har deres grunner, men det var vanskelig at hun ikke kunne ringe.
Må jeg vente lenge?
Julieta... Antía er ikke her.
Er det feil hus? Jeg fulgte veibeskrivelsen.
Det er rett hus. Da hun skrev, trodde hun at hun ville være her.
- Men hun bestemte seg for å dra. - Hun kunne ha sagt ifra.
- Jeg har kjørt helt fra Madrid. - Jeg vet det.
Hvor dro hun? Ikke langt unna, håper jeg.
- Jeg kan ikke fortelle deg det. - Hva?
Jeg kan ikke fortelle hvor hun er. Jeg beklager.
Vet du ikke? Er du ikke leder her?
Antía ba meg om ikke å si noe.
Insinuerer du at hun ikke vil se meg?
Hør her.
Antía har valgt sin vei, og det fins ikke plass for deg på den.
Det er sikkert smertefullt, men hun ber deg akseptere valget.
Jeg tror jeg ringer politiet.
Gjør som du vil, men det beste er å akseptere sannheten.
Jeg forstår at det er vanskelig.
- Hva har dere gjort med datteren min? - Vi hjalp henne.
Hun hadde ekstreme behov da hun kom hit.
Hvilke behov? Hun hadde alt hun trengte!
Likevel var hun ensom og veldig ulykkelig.
Datteren din forsto at livet hennes savnet en spirituell dimensjon.
- Hva mener du? - Hun vokste opp i et hjem uten tro.
- Den fant hun her. - Det får hun fortelle meg selv!
- Hvor er hun? - Det kan jeg ikke si.
Det viktigste er at hun er lykkelig og har det fint.
Tenk på datteren din i stedet for deg selv og vær lykkelig for hennes skyld.
Du kan ikke si det!
Ikke fortvil, kanskje hun beslutter å kontakte deg.
Men gi henne tid.
Jeg meldte deg som savnet og ansatte en privatdetektiv.
De første månedene prøvde jeg å lete etter deg på alle måter.
Jeg oppdaget bare hvor lite jeg visste om deg.
Julieta Arcos? Du har fått et brev.
Kan du skrive under her.
Takk.
Antía!
- Hei, far. - Hei, Julieta.
- Fikk du bildet? - Jeg ser på det nå.
- Er ikke broren din kjekk? - Jo.
- Veldig kjekk. - Når kommer du på besøk?
Jeg kan ikke nå, far. Jeg har ikke tid.
Jeg må legge på. Jeg ringer igjen.
Ikke straff meg mer.
Har jeg ikke rett på lykke etter din mors død?
Jeg vil ikke snakke om det.
Du er fremdeles datteren min, og Antía barnebarnet mitt.
Hun var bare et barn da jeg sist så henne.
- Gi henne et kyss fra meg. - Det skal jeg.
Kyss til dere alle også.
De tre første årene kjøpte jeg deg en kake til fødselsdagen din.
Jeg ble trøstet av tanken på et kort
skrevet med håndskriften din.
Jeg ventet meg ikke mer, men også det var for mye.
De tre første årene kastet jeg kaka di i søpla.
Det ble en tradisjon.
Inocencio, jeg sier opp leiligheten. Jeg skal flytte utenlands.
- Når flytter du? - Snart. Innen en uke.
Unnskyld.
- Inocencio, unnskyld bråket i går. - Naboen under deg klaget.
Jeg skal ikke forstyrre ham mer. Farvel.
Jeg ville bo i en del av Madrid, der du ikke hadde vært.
Der det ikke ble funnet noen spor av deg, der ingenting minnet om deg.
- Hei, vennen. - Hei.
Nei, ikke reis deg.
- Jo, da. - Hvordan går det?
Tja...
Etter det siste anfallet ble venstresiden helt lammet.
- Hvordan går det i det nye hjemmet? - Bedre.
Det er som å bo i en annen by.
Så vakre de er!
Jeg har en gave til deg også. Den er i veska.
Den sittende mannen!
Tusen takk, Ava!
Jeg vil fortelle noe før du går.
- Eller forklare. - Du trenger ikke.
Alt er avklart mellom oss for lenge siden.
Det gjelder Antía...
Da vi besøkte huset deres i Redes,
kom Marian på besøk.
Antía, jenta mi!
Jeg kunne ikke hindre dem i å treffes og snakke.
Marian fortalte alt om Xoans siste dag.
Om at dere kranglet
og at Xoan dro ut i uværet.
Men Marian var jo ikke der. Hun dro hjem klokka elleve!
Xoan ringte henne og spurte hva dere hadde snakket om.
Antía sa aldri noe til meg,
hun spurte aldri om noe.
Men hun spurte meg.
Hun ville vite om dere kranglet på grunn av meg,
og om vinden alt hadde økt.
Jeg visste ikke noe om stormen,
og resten ville jeg ikke diskutere med et barn.
Hun var rasende. Hun kalte meg for ei hore.
Hun sa at det var vår skyld at Xoan dro ut og fisket.
Jeg forstår ikke.
Hun sa aldri noe til meg.
Men vi snakket ikke så mye, det er sant.
Tenåringer kan vare mystiske, og jeg ville ikke belaste henne.
Gir du meg glasset.
Antía ringte meg den dagen hun dro.
Hvordan har du det, Ava?
Antía... Tja, ingenting å juble over.
Jeg fikk nettopp diagnosen. Jeg har MS.
Ikke si noe til moren din, jeg ringer henne.
Ava, jeg vil snakke med deg, men det er kanskje ikke rett anledning.
Hun gjentok de samme spørsmålene.
Bare en ting hadde blitt forandret.
Skylden hadde spredd seg til oss alle tre. Hun inkluderte seg selv.
Hvorfor følte hun seg skyldig?
Fordi hun dro på leiren og hadde det moro.
Jeg sa at ingen av oss var skyld i det som skjedde.
Selv om vi hadde vært det, så hadde vi allerede blitt straffet nok.
Da sa Antía:
"Vi får alle som fortjent."
Jeg ville oppdra deg til å være fri, som jeg selv.
Da vi flyttet til Madrid og jeg ble deprimert, sa jeg ingenting til deg,
men jeg holdt på å kveles av skyld for din fars død og mannen på toget.
Jeg snakket aldri om det til deg.
Jeg ville la deg bli voksen uten skyld.
Men du følte den.
Og du ble smittet av det samme viruset.
Hun ba om en beroligende sprøyte.
Det var veldig tungt.
Unnskyld, jeg heter Lorenzo Gentile.
Jeg så deg i heisen på sykehuset.
Vi ses.
Jeg tenkte: For en vakker kvinne,
men så tynget av bekymring.
Hun besøkte sikkert en døende.
Jeg trodde aldri at det var vår kjære Ava.
- For Ava! - For Ava!
- Ava fortalte om deg. - Hva sa hun?
"Jeg har en venn som du burde bli kjent med."
Ava ga meg Lorenzo i arv. Jeg fortalte aldri om deg til ham.
Hjemme fantes ikke et spor av deg. Du eksisterte ikke lenger.
Jeg begynte et nytt liv med ham.
Flere dager, måneder og år passerte.
Enkelte dager tenkte jeg ikke engang på deg.
Når en narkoman, som har vært rusfri lenge, sprekker,
er den ene gangen skjebnesvanger.
Jeg holdt meg borte fra deg i flere år,
men så begynte jeg å håpe igjen. Å finne deg, å høre fra deg.
Det absurde håpet ødela grunnmuren jeg hadde bygd mitt nye liv på.
Nå har jeg ingenting igjen.
Bare du eksisterer.
Fraværet ditt fyller livet og ødelegger det.
Pass! Kast den hit!
Julieta!
Julieta, det er meg, Bea!
Beatriz?
- Er det virkelig deg? - Selvfølgelig.
Går det bra?
Å, nei, du hadde det så bra sist vi så hverandre.
Jentene er som du og Antía.
De er niesene mine. Hva har skjedd?
Du så så bra ut sist.
Jeg var ikke helt ærlig da.
Jeg har ikke sett Antía på tolv år.
Tolv år?
Traff du henne faktisk?
Ja.
Men jeg sa ikke at møtet var ubehagelig.
Ubehagelig? Hvordan da?
Antía ville ikke snakke med meg.
Hun prøvde å unngå meg, late som om hun ikke kjente meg,
at jeg hadde tatt feil av henne og en annen. Men jeg visste at det var henne.
Til slutt var hun nødt til å snakke med meg.
Er det sant at hun har barn?
Ja, tre. Hun hadde to av dem med seg.
Hvorfor ville hun ikke snakke med deg? Dere var bestevenner.
Mye mer enn det.
Etter leiren var vi uatskillelige, husker du ikke det?
Jo, dere var alltid sammen.
Vi kunne ikke leve uten hverandre.
Det er synd at det sluttet så grusomt.
Grusomt?
- Så du vet ikke hva som skjedde? - Nei. Jeg vet ingenting.
Jeg dro til New York for å studere, for å komme bort fra henne.
En dag ringte jeg henne, hun fortalte om retreaten.
Jeg ville bare være i fred.
Snakket dere etter det?
Hun ringte meg en gang,
men hun hadde blitt et annet menneske.
Hvordan da?
Hun skjemmet seg over forholdet vårt. Hun ville ikke vite av meg mer.
Hun var et nytt menneske som endelig hadde funnet sin vei,
en vei som jeg ikke lenger var en del av.
Hun snakket som et sektmedlem. Hun skremte meg.
Forsiktig!
Lorenzo?
- Hvordan har du det? - Munnen min er tørr.
Her.
For et sammentreff at du var der.
Jeg kom fra Portugal for fire dager siden.
Jeg ventet på deg ved huset ditt.
Men jeg flyttet.
- Jeg bor ikke i det samme huset lenger. - Jeg vet det.
Hvordan da?
De første dagene fulgte jeg etter deg.
Fulgte etter meg?
Noen mindre distré hadde merket det.
Jeg holdt på å bli
en person med tvangstanker i en Highsmith-roman,
som gjemmer seg og stirrer bak et gatehjørne.
Da jeg forsto det...
...sluttet jeg å følge deg.
Jeg dro tilbake til Portugal for å skrive.
Jeg kom tilbake for noen dager så.
Unnskyld at vi ble skilt på den måten.
- Har du lest dem? - Nei.
Jeg hadde ikke tid, og våget ikke.
Les dem om du vil, og ødelegg dem etterpå.
Kjære mamma,
jeg vet ikke om du fremdeles bor på samme adresse,
men det er den eneste jeg har.
Jeg har tre barn.
Xoan, min førstefødte, var bare ni år
da han druknet i en elv. Jeg ble gal av sorg.
I denne stund,
den vanskeligste i mitt liv,
tenker jeg på deg.
Nå forstår jeg smerten din da jeg forsvant.
Det kunne jeg ikke forstå da.
Man forstår den ikke hvis man ikke har opplevd den selv.
Jeg vil ikke be om en forklaring.
Jeg vil bare være hos henne.
Selv om hun ikke har invitert meg.
Det våger hun ikke etter 13 år, men hun skrev adressen sin på konvolutten.
.:: RAPiDCOWS - www.hounddawgs.org ::.
Norsk tekst: Tina Shortland